Сьогодні дуже часто ми чуємо про те, що насильства в сім’ї не повинно бути. Проте також часто ми чуємо про випадки скоєння насильства чоловіка над жінкою, батьків над дітьми. Багато дітей також не можуть сказати про насильство публічно, тому що вони не розуміють, що відбувається по відношенню до них. Необхідна повнота інформації, щоб люди знали. Знаєте, багато людей ніколи не чули терміну «насильство в сім’ї».
За визначенням Закону України "Про попередження насильства в сім'ї", 2001 року, насильство в сім'ї - це "будь-які умисні дії фізичного, сексуального, психологічного чи економічного спрямування одного члена сім'ї по відношенню до іншого члена сім'ї, якщо ці дії порушують конституційні права і свободи члена сім'ї як людини та громадянина і наносять йому моральну шкоду, шкоду його фізичному чи психічному здоров'ю".
Отже, жертвою домашнього насильства може стати будь-хто: жінка, яку постійно лає і б'є її чоловік, , хлопчик, якого лупцює мати.
Закон розрізняє чотири види домашнього насильства:
Фізичне насильство: хтось дитину штовхає, завдає болю ляпасами, стусанами, ударами кулаків; жбурляє предмети, погзрожує зброєю розправою; закриває ззовні дитину в помешканні
Емоційна образа: постійно дитину принижують, кричать на неї та; ігнорують почуття дитини; висміюють її переконання; забороняють виходити на вулицю, гратися з однолітками; критикують її, висміюють.
Що слід розуміти під насильством над дитиною?
Незважаючи на велику кількість норм, правовідносин між батьками та дітьми, дуже часто виникають ситуації, при яких порушуються права дітей. Найчастіше насильством та порушенням прав дитини ми вважаємо тільки фізичну розправу. Згідно чинного законодавства, психологічне насильство в сім’ї проявляється в образах із використанням лайливих слів та криків, які принижують честь і гідність члена сім’ї. Психологічне насильство проявляється також у брутальному ставленні до родичів чи друзів члена сім’ї; шкоди, що її спричинено домашнім тваринам; у знищенні, пошкодженні, псуванні особистих речей, предметів. Також насильством над дітьми є випадки, коли батьки:
- знущаються над дитиною; б’ють її;
- завдають шкоди здоров’ю дитині;
- залякують дитину, використовуючи при цьому різні суспільні установи (міліцію, церкву, спецшколу, колонію, психіатричну лікарню);
- порушують її статеву недоторканість;
- ізолюють її;
- контролюють її доступ до спілкування з ровесниками, дорослими, родичами, одним із батьків;
- використовують образливі прізвиська;
- соромлять дитину;
- використовують її як передавача інформації під час конфлікту у сім ї;
- контролюють поведінку дитини за допомогою грошей;
- ігнорують її;
- не задовольняють її основні потреби;
- погрожують фізичною розправою;
- поводяться з дитиною, як з прислугою;
- відмовляються повідомляти про важливі рішення, що безпосередньо стосуються її долі.
Зневажання людських прав дитини, приниження її гідності сприяють виникненню дитячої психологічної травми, яка деформує особистість, порушує природний психологічний та фізіологічний розвиток дитини.
Ми змушені говорити про це, так як дана проблема існує в сучасному суспільстві, і вона небезпечна тим, що від неї страждають діти. Страждають як від насильства у ставленні до дитини, так і спостерігаючи за насильством у своїй сім'ї, а у майбутньому — переносять цей негативний досвід у власне життя. Тому зрозуміло, що насильство в сім'ї є суспільною проблемою.
Розрізняють наближені і віддалені наслідки жорстокого поводження з дітьми. До наближених наслідків належать фізичні травми, ушкодження, гострі психічні порушення у відповідь на будь-який вид агресії (прагнення кудись бігти, сховатися або глибокої загальмованості)
Серед віддалених наслідків жорстокого поводження з дітьми виділяються порушення фізичного і психічного розвитку дитини, особистісні та емоційні порушення, соціальні наслідки.
Найнебезпечніше те, що насильство дає дуже серйозні негативні соціальні наслідки. Діти є особливою категорією в ситуації сімейного насильства, адже саме вони є найменш захищеною категорією людей через свою вразливість, необізнаність та залежність від дорослих.
До набутих рис характеру дітей, які потерпають від сімейного насильства, можуть належати: занижена самооцінка, невпевненість, підвищена тривожність, прагнення діяти всупереч вимогам. Їм характерні такі особливості, як пасивна позиція, боязкість, замкнутість, підпорядкованість, неврівноважена поведінка, схильність до нищення й насильства; уповільнене мовлення, нездатність вчитися, нав’язливі страхи (фобії), депресивність.
Психічні особливості дітей, які постраждали від насильства
Практично всі діти, що постраждали від жорстокого поводження і зневажливого ставлення, пережили психічну травму, в результаті чого вони розвиваються з визначеними особистісними, емоційними і поведінковими особливостями, що негативно впливає на їхнє подальше життя.
Зокрема:
Соціальні наслідки жорстокого поводження з дітьми
Діти, що пережили будь-який вид насильства, відчувають труднощі соціалізації: у них порушені зв'язки з дорослими, немає відповідних навичок спілкування з однолітками, вони не мають достатнього рівня знань і ерудиції, щоб завоювати авторитет у школі тощо. Рішення своїх проблем діти - жертви насильства - часто знаходять у кримінальному, асоціальному середовищі, а це часто сполучено з формуванням у них пристрасті до алкоголю, наркотичних речовин, вони починають красти і здійснювати інші протиправні дії.
Проблема психотравмуючого впливу насильства на дитину має не лише психологічний, а й соціальний, медичний і юридичний аспекти. Порушення, що виникають внаслідок насильства, зачіпають усі рівні функціонування дитини: перешкоджають її самореалізації в майбутньому, викликають порушення поведінки. Жорстоке поводження з дітьми в подальшому формує з них соціально-дезадаптованих людей, не здатних створювати повноцінну сім'ю, бути гарними батьками, а також є поштовхом до відтворення жорстокості по відношенню до власних дітей.
Відомо, що фізичне покарання в нашій культурі (покарання ременем) вважається поширеною і природною формою виховання і не розглядається як насильство. Тому досить часто батьки й не замислюються над тим, які наслідки можуть бути в майбутньому. Як говорилося вище, будь-який вид насильства формує у дітей і підлітків такі особистісні і поведінкові особливості, які роблять їх небезпечними для суспільства.
Як же захистити дитину? Що можна зробити, щоб запобігти жорстокому поводженню з дітьми та насильству в сім'ї? Хто повинен зупинити цикл знущань? Це можуть і повинні зробити матір та батько! Якщо кривдником є батько, то лише жінка може захистити своїх дітей і себе саму. Якщо кривдником є жінка, то батько може перервати насильницькі стосунки і захистити дітей.
Сам по собі процес виховання дітей неймовірно складний і вимагає титанічних зусиль і витримки від батьків. Адже кожен з них дбає про своє чадо і намагається виховати його правильно. Хтось витримує будь-які істерики і може спокійно повторити в 10-ий раз поставлене запитання, а деяким навіть покарання ременем і різками не допомагають від постійних розладів поведінки дитини. Однак другий спосіб ні до чого доброго не приводить, тому потрібно розуміти, як виховати дитину без криків і фізичного впливу.
На жаль, навіть ті дорослі, які здогадуються або напевно знають про сумні наслідки насильства, все ж вдаються до нього.
Потім, уже після того, як акт фізичного покарання відбувся, батьківські роздуми з цього приводу можуть іти різними шляхами:
Саме жорстоке поводження дає дитині уявлення: саме так, із застосуванням насильства слід домагатися бажаного й формує у неї переконання: насильство — найкращий спосіб протистояння тому, що тобі не подобається, що ти не можеш змінити, швидкий шлях досягнення бажаного. А потім ми, дорослі, дивуємося: звідки в наших дітях беруться жорстокість, агресія, непоступливість, брехливість, безсовісність, бездушність. І, розпочинаючи боротьбу з негативними проявами поведінки, знову не знаходимо нічого кращого за фізичне та моральне насильство.
По-перше, у дитини формується стійке переконання: насильство — найкращий та єдиний спосіб досягти бажаного: коли я стану дорослим й у мене будуть власні діти, я теж їх битиму.
По-друге, складається неусвідомлене, а від того ще небезпечніше переконання — мене б’є людина, яка мене любить, тож і я, у свою чергу, маю право бити того, кого люблю. Це підсвідоме судження є мотивацією у дитячих бійках, а згодом може яскраво проявитися в дорослому віці.
По-третє, у дитини, яку фізично карають за якусь провину, значущі для неї люди — батьки, педагоги — може виникнути агресія — мотивована деструктивна поведінка. Ця поведінка провокується ненавистю до тих, хто викрив провину, та бажанням помститися, але так, щоб ніхто про це не дізнався, щоб уникнути покарання. Або інша протилежність — аутоагресія — агресія щодо себе, почуття провини, що призводить до алкоголізму та наркоманії, а подекуди й до крайньої форми — суїциду. “Я поганий, бридкий, мене немає за що любити, я нікому не потрібний, життя не має сенсу,” — так розмірковує людина, що зважилася накласти на себе руки.
Вільну та щасливу особистість можна виховати лише ненасильницькими методами, тільки розумною й водночас сердечною любов’ю.